JULIJE CEZAR VILJEMA ŠEKSPIRA
NAKON CEZAROVOG POVRATKA U RIM,
I POBEDE NAD POMPEJOM, SUNARODNICI SU GA IZABRALI
ZA KONZULA ČETVRTI PUT,
POTOM ZA DOŽIVOTNOG DIKTATORA.
TAKO JE POSTAO STRAN OBIČNIM LJUDIMA KROZ
POSEBNOST TITULA I MOĆI KOJE SU MU PODARENE.
PLUTARHOVI ŽIVOTI
RIM - 44. godine pre Hrista
Doma se vuc’te! Jel’ danas praznik?
Šta si ti? - Ja? Drvodelja, gdine.
Pa, kamo lenjir, kožna pregača? Šta će ti praznično odelo?
A čim se baviš ti?
U poređenju sa kakvim finim zanatlijom, ja sam vam krpara.
Al’ čim se baviš? Ne izvijaj! - Zanatom, koji, nadam se,
mogu obavljati mirne savesti. Ja popravljam rđava lica.
Što u radnji svojoj nisi danas? Što ulicama vodaš ovaj svet?
Vaistinu, da bi pohabali obuću, pa da dođem do više posla.
Zbiljski, praznujemo danas da bismo videli Cezara
i uživali u njegovom trijumfu. - A zašto? Kako zaslužio je to?
Kakvo roblje to, sebi na diku, u Rim dovodi?
Vi, klade, stene, soju beslovesni,
Rimljani srca gruba, surova, niste li Pompeja znali?
Kol’ko puta na zidove se peste, prozore, kule, pa i dimnjake,
da tu, po celi bogovetni dan, u naručjima decu držeći,
strpljivo prestojite da biste samo videli velikog Pompeja, kad ulicama rimskim prolazi.
A čim bi se dvokolice sa njim
pomolile, niste li, zar, svi iz svega svoga glasa klicali,
da se Tibar tresao do dna, klicanja vašeg odjek slušajući
sa podlokanih svojih obala? A sad na se praznično odelo?
Sad zar, da vam bude svečanik? Sad zar, da cvećem put zasipate
onom što trijumf slavi nad Pompejevom prosutom krvlju?
Hajdete! Potec’te doma, ničice padajte, Bogove molite
da odstrane pokor što mora ovu nezahvalnost stići!
Odoše nemi od krivice. Ti idi tim putem ka Kapitolu,
ja ću ovim. Skidaj s kipova ukrase gde su okićeni njima.
Sme li se to? Znaš da se danas Luperkalije svetkuju.
Nek trofeji ne kite Cezarove kipove! Kad iz krila Cezareva
bude iščupano paperje mlado, običan mu let biće,
inače bi pogledu ljudskom umakao on, i držao nas
sve u ropskom strahu.
Kalpurnija! - Govori Cezar! Mir!
Kalpurnija!
Šta želiš, gospodaru?
Preseci put Antoniju kad bude trčao trku. Antonije!
Cezare?
Gospodaru? - Ne smetni s uma da se Kalpurnije u trci takneš.
Veruje se da se nerotkinja oslobodi kletve jalovosti,
ako taknu se nje u ovoj svetoj trci.
Kad Cezar kaže čini, učinjeno je. - Pođi.
I nijedan nek se obred ne prenebregne.
Cezare! - Ha, ko zove?
Dosta sa grajom! Mir!
Ko to iz gomile me viče?
Neki glas, oštriji nego svirka, Cezara zove. Zbori! Cezar sluša.
Martovskih ida pričuvaj se!
Ko je taj čovek? - Prorok neki.
Veli da se martovskih ida pričuvaš.
Nek stupi preda me da mu vidim lice. - Iz gomile iziđi!
Stani pred Cezarovo lice. - Šta to reče? Ponovi!
Ida čuvaj se martovskih.
On bunca. Pustite ga. Hajdemo!
Hoćeš li trke tok da pogledaš? - Ja neću. - Hajde, molim te.
Ne marim to. Nisam živa duha k’o Antonije što je.
Ali ti nemoj zbog mene da se zadržavaš. Ja idem.
Sve te vreme posmatram, Brute. U tvome oku sad blagosti,
Ijubaznosti, na koju svik’o bejah, nema više.
Odveć hladno i mrzovoljno srećeš prijatelja što te voli.
U zabludi ne budi, Kasije. Ako i jeste zasenčen mi pogled,
mrgodnost moja okreće se samo protivu mene sama.
Muče me poslednjih dana čuvstva protivrečna i misli
sa kojih, možda, senka nezgodna pada, na moje postupke.
Al’ neka to prijatelje moje ne žalosti, u koje brojim i tebe,
i nemar moj nek shvate k’o znak da jadni Brut,
u ratu sa sobom, zaboravlja ljubavi znake prema drugima.
Reci mi, vrli Brute, jesi li kadar da vidiš sopstveni lik?
Ne, Kasije. Sebe opažaš samo odražena s drugih predmeta.
Tačno. I žalosno je što takvih ogledala u tebe nema, Brute,
koja bi dočarala ti tvoju vrednost skrivenu,
da sagledaš sopstveni lik.
Od mnogih cenjenih prvaka rimskih, ako izuzmemo
Cezara besmrtnoga, slušao sam, kako stenjući
pod jarmom dana naših, žele da vrlom Brutu vid se vrati.
U kakve li me to opasnosti, mamiš ištući da tražim
u sebi čega nema tamo? - Onda me čuj, vrli Brute.
Pošto znaš da kadar nisi videti se k’o u odražaju,
ja ću ogledalo da ti budem i da ti skromno otkrijem
ono što o sebi ne znaš. Zazirati, o vrli Brute, nemoj.
Ako sam obični lakrdijaš i činim da mi ljubav prozukne,
ako se kunem prostački svakom, ko se preda mnom busa u prsa,
ako l’ znaš da grlim svakoga ulizički, pa ga ružim, panjkam,
il’ sa svima o gozbama se bratimim, opasnim me smatraj.
Šta li znači klicanje to? Za kralja, bojim se, Cezara narod bira.
Bojiš se. To znači, držim, da ne želiš.
Ne. Ali ga vrlo volim, Kasije.
No, što me toliko zadrža? Šta želiš da mi kažeš?
Ako je ma šta, što bi se javnog dobra ticalo,
stavi pred jedno moje oko čast, smrt pred drugo,
nehajno ću u oboje da gledam. Toliko mi nebo pomoglo,
kol’ko više čast voleo, no smrti se plašio.
Vrlinu tu u tebe poznajem. A o časti ti i govorim.
Ne znam šta o životu ovom misliš ti, ili drugi,
ali ja bih voleo više i da ne postojim, no li da živim,
a da zazirem od nečeg što je isto što i ja.
Slobodan bejah rođen k’o i Cezar, ti takođe.
jednako dobro ishranjeni smo, podnosimo stud zimsku k’o i on.
U jedan svež, vetrovit dan, dok je srdit Tibar obale
tukao besno, Cezar reče, Bi li u taj mutni buk smeo,
Kasije, da skočiš sa mnom i da otplivaš do one mete?
Ja na to, onako odeven, skočim, pa i njega zovnem. I on skoči.
Tad na nas bujica riknu i mi mišicama je tukosmo krepkim,
i prkosno se opirasmo njoj. Al’ još na meti izabranoj
ne besmo, a Cezar viknu, Pomoć, Kasije, udaviću se.
I sad je on bezmalo Bog, a niko i ništa nije Kasije,
već mora da svija vrat na svaki nehajni Cezarev mig.
U Španiji kad beše uhvatila ga groznica video sam kako dršće.
Jeste, drhtao je taj Bog, sva bi krv njemu sa usana
utekla kukavički, sav sjaj utrnuo u oku tom,
od čijeg pogleda dršće svet. I čuo sam ga, jaukao je, jest,
a jezik njegov, što je nalog izdao da mu beleže govore
u knjige, lelekao je, kao kakvo devojče prenemoglo, Titinije, daj malo vode!
Višnji bogovi! Zgranuh se kako, ispred velelepnog sveta,
slabotinja toliko isprednjači, kako uze palmu sam.
Opet klicanje opšte grmi!
On kao Kolos korača preko ovog tesnog sveta
ogromnim koracima, a mi, sitnež ljudska, ispod nogu
ogromnih mu švrljamo, levo i desno zvirkamo,
da gde nađemo grob svoj sramni.
Čovek, katkad, sam sreću svoju kuje. Nije do naših zvezda,
već do nas krivica, ako smo sluge. Cezar-Brut.
Šta u tome Cezar ima? Zašto da bude čuvenije od tvog?
Oba su lepa, oba skladna. Oba na vagi teže podjednako.
Baješ li njima, oba duhove dozivlju.
Tako ti bogova...
Pa, kakvim mesom hrani se taj Cezar, te je toliki?
Sramnog li veka! Soj svoj plemeniti istraćio si, Rime!
Ima l’ doba, od velikog potopa do nas, da mu je dika bio
samo jedan jedini čovek? Kad se moglo reći
da nedogledni rimski bedemi opasuju tek jednoga čoveka?
Ja i ti smo slušali od otaca da je bio u Rimu jedan Brut,
što ne bi ni vladu večnog satane u Rimu trpeo manje,
nego vladavinu kralja. - Da sam ti drag, ne sumnjam.
Na šta me pripraviti, slutim. Šta pak o tome mislim,
drugi put ću ti reći. Zasad, dalje me nemoj podstrekivati.
Šta si mi rek’o, premeriću. Šta još imaš reći, saslušaću
i naći vreme pogodno da stvari ovako krupne čujem,
i svoju o njima kažem. Dotle, plemeniti moj prijatelju,
primi srcu ovo, Radije bi Brut ratar prosti bio,
no Rimljaninom zvao se pod ovim surovim prilikama
kakve nama, kako se čini, nametnuti smera sadašnje doba.
Drago mi je, što slaba mi reč,
iz Bruta iskresala i ovoliko varnica.
Vraća se Cezar, svršene su igre.
Pogledaj kako srdit pečat gori na Cezarovom čelu, Kasije.
Drugi svi su se pogružili. - Kaska će reći na svoj
naburen način šta se zbi. - Bleda je Kalpurnija.
Ciceronu su se oči zažagrile, k’o što na Kapitolu viđasmo,
kad se senatori okome na njega. - Ispričaće nam Kaska.
Antonije! Volim oko sebe da vidim punačke ljude,
s glatkim licem i krepkim snom. U ovog Kasija izgladnelo je,
mršavo je lice. Odveć misli. Opasni su takvi.
Njega se nemoj Cezare plašiti. Opasan nije.
Al’ samo da je malo puniji. Ne bojim ga se.
Ali kad bi strah uz moje ime iš’o, nikog se klonio
ne bih, k’o mršavog Kasija tog. Mnogo čita on.
Oštra je oka i do srži ume da prozre ljudske postupke.
On igre ne mari kao ti, Antonije. Ne sluša ni muziku,
a samo katkad se osmehne, i to kao da samog sebe ismeva,
k’o da duh sopstveni prezire što je moglo išta da ga nasmeje.
Ovakav stanka nema, dok nad sobom ikoga vidi.
Eto, zašto su opasni takvi.
Ne velim da kažem čega se sam bojim,
već čega se bojati valja, jer ja sam vazda Cezar.
Pređi s desna na levo, slabo čujem,
pa mi reci iskreno šta o njemu misliš ti.
Hoćeš da govoriš sa mnom? - Da, Kaska. Šta se zbi
te je ovako mračan Cezar? - Pa s njim si bio, zar nisi?
Tad pit’o ne bih Kasku šta se zbilo.
Krunu su mu ponudili, a on je oturi nadlanicom, ovako.
Onda narod uze da kliče. - A što po drugi put se klicalo?
Opet zbog toga. - Šta poslednji put?
Opet zbog toga. - Zar mu je kruna triput nuđena?
Jeste, a on je triput oturio, svaki put blaže nego dotad.
I kad god bi je oturio, moji čestiti susedi su urlali.
A ko mu krunu ponudi? - Pa, Antonije.
Pričaj mi kako se to zbi, moj dobri Kaska.
Obesite me ako znam kako se zbilo, nisam obraćao pažnju.
Videh Antonija kako mu nudi krunu, a nije to ni bila kruna,
već nekakav venčić, i on je prvi put oturi.
Ali, za srce mu beše prirasla. Antonije mu ponovo ponudi.
On je ponovo oturi, no teško odlepi prste od nje.
Onda mu je ponudi treći put, a on je i treći put oturi.
I svaki put kad je odbijao, rulja je urlala, pljeskala
i bljuvala smradnog daha, da to umalo ne uguši Cezara,
jer se obeznani i pade na tle. Ja se ne usudih ni nasmejati
da ne bih udahnuo u se onaj kužni vazduh.
Zar se obeznani Cezar? - Pao je na trgu,
udarila mu pena na usta, uzeo mu se govor.
Moguće, padavicu ima.
Ne, Cezar nema nju. Padavicu imamo ti, ja i vrli Kaska.
Ne znam šta misliš, ali znam da je zacelo pao Cezar.
A šta je rekao kad je došao sebi?
Reče kako žali ako je učinio ili kazao ma šta neumesno,
i neka se to pripiše njegovoj slabosti.
Tri, četiri snaše pokraj mene uzviknuše,
Lele, sirota duša! i oprostiše mu od sveg srca.
Ali na njih se ne treba obzirati, jer bi isto uradile
da im je Cezar i majke poklao. - Potom je tako turoban otišao?
Da. - Jel' nešto Ciceron rekao? - Da, govorio je grčki.
U kom smislu? - Ne umem da kažem. Oni što razumehu,
smeškali su se jedni na druge i klimali glavama.
Za mene je to bio samo grčki. Mogao bih vam reći još novosti.
Marul i Flavije su zatvoreni, jer su kidali trake sa Cezarovih kipova.
Ostajte zdravo.
Bilo je još ludiranja, samo ne mogu da se setim.
Hoćeš li večeras da večeraš sa mnom?
Ne mogu, već sam obećao drugde.
A sutra da ručaš kod mene?
Hoću, ako budem živ, ako ti ostaneš pri reči,
i ako tvoj ručak bude vredan da se pojede.
Dobro, čekaću te. - Čekaj me. Ostajte zdravo, obojica.
Gle kako tupav posta, a beše hitra duha kao đak.
Takav je i sad u izvršenju svakog časnog, hrabrog dela,
mada nespretnost ovu navuče na sebe.
Al’ je za njegov zdrav razbor, začin, ta sirovina njegova,
jer čini da ljudi slađe gutaju mu reči. - Jeste tako.
Sada idem.
Sutra, želiš li razgovora sa mnom, doći ću k tebi.
Ili, ako hoćeš, dođi k meni, čekaću te.
Hoću. Dotle o svetu ovom razmisli.
Plemenit ti si, Brute, al’ se svijati može duh tvoj čestiti,
i upraviti prema onome, čemu ti duša nije sklona.
Plemenit, zato, s plemenitim treba da bude drug,
jer ko je čvrst toliko da se zavesti ne bi mogao.
Cezar me mrzi. Bruta voli, pak.
Da sam ja Brut, a on Kasije, mene on ne bi natutkao.
Večeras, kroz prozor, ubaciću mu, tobož,
od raznih lica različito pisana pisma,
o tome kako Rim visoko ceni njegovo ime.
Usput, uvijeno, o vlastoljublju Cezarevom, biće dat nagoveštaj.
Nek Cezar bezbedno sedi tad!
Il’ da se on odstrani, il’ će doći mnogo crnji dani.
Dobro veče, Kaska. Šta buljiš tako divlje?
Ti zar nisi uzbuđen kad se zemlja sva trese k’o ljuska?
Gledao sam oluje kad besni cepaju vetri hrašće čvornovato,
gledao kad besni nadmeno more, i uzvitlava se da se
do strašnih oblaka uznese. Al’ nikad dosad, kao noćas,
kroz oluju koja oganj bljuje, išao nisam. Il’ na nebu besni
građanski rat, il’ svet draži Svevišnje da nam zatru trag.
Zbilja, dal’ vide išta čudnije? - Rob jedan podiže levu ruku,
ona buknu, zaplamsa sva k’o dva’est buktinja i osta čista,
oganj je ne nače. Stotinak žena, k’o priviđenja, bleda,
klelo se da su vid’le ljude ognjene gde ulicama idu.
Juče, u podne, kukala je na trgu sova.
Znamenja takva kad se ugode, neka mi niko ne kaže da je to prirodno.
Opaka su to znamenja za kraj u kom se jave.
Dolazi l’ sutra Cezar na Kapitol?
Da, pošto tebi po Antoniju poruku posla, da si sutra tamo.
Laku noć, Kaska.
To nebo gnevno nije za šetnju.
Zbogom, Cicerone.
Ko je to? - Rimljanin! - Po glasu Kaska?
Kasije! Avaj, kakva noć! - Noć divna za plemenite.
Ko vide nebesa da ovako prete!
Ko zna da zemljom porok gmiže?
Tup si ti, Kaska, života iskre, svojstvene Rimljaninu inače,
il’ nemaš, il’ im se ne služiš. Unezveren si, prestravljen
i čudiš se zašto su nebesa tako čudno srdita.
Mog’o bih ti reći ime čoveka vrlo sličnog ovoj stravičnoj
noći koja urla, čoveka ne jačeg nego ti i ja...
Na Cezara ciljaš, Kasije? - Bio ko bio.
Govore da će Senat Cezara sutra za kralja da ustoliči,
te da svuda sme krunu da nosi, sem u Italiji.
Znam kud ću mač da uperim. Kasije ropstva spašće Kasija.
Nasilja deo što ga nosim, mogu po volji da otresem.
I ja mogu. I tako svaki rob u svojoj ruci vlast drži
da se ropstva reši. - Zašto da Cezar onda bude tiranin?
Jadnik! On ne bi hteo biti vuk, al’ vidi, Rimljani su ovce.
Slabe slamke prvo nalaže ko do jače vatre prvo želi doći.
Kakva li je pleva, kakvo đubre Rim,
kad služi kao bedno gorivo da osvetli se bednik kao Cezar!
Ali jade, kud me vodiš! Možda govorim robu dobrovoljnom.
S Kaskom govoriš, koji nije abronosac. Evo ti ruke!
Skupi ti družinu da ovo zlo se leči,
pa ću ja sa najbržima korak držati. - Utanačeno!
Skloni se malo, neko otud žuri. - Cina je to, po hodu poznajem.
On je od naših.
Cina, kuda žuriš? - Tražim te. Je li Metel Cimbel to?
Ne, to je Kaska, drug naš. Čekaju li me? - Da, čekaju te.
Kad bi samo mogao još Bruta da privučeš... - Ne brini.
Ovu ceduljicu Pretoru stavi na stolicu, da je Brut nađe.
Ovo kroz prozor baci mu, a ovo na starog Bruta kip
zalepi voskom. Potom u trem Pompejev natrag dođi,
gde ćeš nas naći. Brut Decije i Trebonije, jesu li tamo?
Svi, sem Cimbera Metela. On je poš’o u dom da te traži.
Kaska, pre dana Bruta u domu njegovom videćemo mi.
Tri četvrti njega su sa nama. Ceo biće naš pri prvom susretu.
Ne mogu prema zvezdama da poznam kol’ko do zore ima.
Lucije!
Lucije, probudi se!
O, kamo da je greh moj tako tvrdoga sna!
Zvali ste, gospodaru? - Žižak mi unesi u radnu sobu.
Kad se bude razgoreo, zovni me. - Hoću, gospodaru.
Mora da plati glavom svojom on.
Šta se mene tiče, ja nemam razloga ličnog,
osim opšteg dobra, da udarim po njemu.
Krunu hoće! Sad se pita koliko bi to izmenilo mu ćud.
Na sunčan dan izmile guje. Stoga mudar čovek oprezno gazi.
Krunisati ga? Baš to! A time u njeg’ ćemo, zacelo,
staviti žalac kojim će po volji moći da tvori zlo.
Jer, veličina zloupotrebi vodi, kad od vlasti razluči savest.
Ja, da pravo rečem, ne znam da strasti prevagu odneše
u Cezara nad razumom, ma kad.
Iskustvo uči da je skromnost lestvica,
samo mladom vlastoljublju prema kojoj okreće se licem
dokle se penje, ali kad na vrh popne se njezin,
okreće joj leđa, pa, prezirući niske prečage
po kojim se pelo, uperi put oblaka pogled svoj.
Isto tako mog’o bi i Cezar.
A da ne bi mog’o, preduhitri ga.
A kad ono što je, ne daje povod da se začne kavga, udesi tako.
To što jeste on, moći će, kad nabuja,
da ispili takve i takve neobuzdanosti.
Na njeg’ zato gledaj k’o na zmijsko jaje,
koje po soju, kad se izleže, urađa plodom zlim,
pa ga zato udavi još u ljusci.
Žižak se rasplamteo. Tražeć’ ocilo, na prozoru
sam našao zapečaćenu ceduljicu ovu,
a znam da je onamo ne beše kad pođoh da legnem.
Jel' sutra dan martovskih ida? - Ne znam, gospodaru.
U kalendaru vidi, pa mi javi. - Hoću.
Brute, ti spiš. Iz sna se trgni, sebe osmotri!
Hoće I’ Rim, i tako dalje? Govori, udri!
Brute, spiš! Iz sna se trgni!
Često su takva podstrekivanja podmetana mi, da na njih naiđem.
Hoće li Rim, i tako dalje?
To ovako moram da protumačim.
Hoće l’ od jednog Rim da dršće?
Rim? Ta, preci moji prognaše
Tarkvina sa ulica rimskih, kad se zakralji!
Govori, udri!
Traže li da zborim il da udaram? O, Rime, ja ti to obećavam.
Ima l’ iz toga da proizađe oporavljenje,
ruka Brutova sve će ti dati što joj zaišteš.
Četrnaest je dana, gospodaru, progut’o mart.
Nu, dobro.
Idi vidi ko kuca tamo.
Nisam trenuo otkad me ono protiv Cezara, prvi put podbo Kasije.
Sve vreme, izmeđ’ prvog podstreka i izvršenja
nekog dela groznog, liči na moru ili gnusan san.
Oruđa smrti drže veće tad sa našim duhom zaštitnikom,
pa nam dušu, k’o kakvo malo kraljevstvo, potresa buna.
Prema tvom odmoru imamo premalo obzira. Smetamo li?
Na nogama sam čitav sat, a budan svu noć.
Da l’ znam te ljude što su sa tobom? - Da, svakog od njih.
Svi te uvažavaju i žele da i ti o sebi misliš,
k’o svaki čestit Rimljanin što o tebi misli. Ovo je Trebonije.
Dobro doš’o! - Brut Decije. - Neka je i on dobro doš’o.
To je Cimber Metel, Kaska, a to Cina. - Dobro došli svi!
Kakva se to opreznost upliće izmeđ’ noći i vaših očiju?
Na reč!
Tamo je istok. Otud sviće dan, zar ne?
O, ne. - Izvin’te, ali jeste.
Glasnici su zore one pruge sivkaste koje oblak šaraju.
Obojica se varate, priznaćete.
Sunce izlazi tamo kud mačem upirem.
Sad ruke svi po redu dajte. - Zakunimo se na šta rešismo.
To ne! Zakletvu ne! Ako su obraz, i patnje naših srca,
i posuvraćenost vremena slabe pobude,
nek postelji svojoj svak pođe, a nasilje nek besni,
dok svako kocku smrtnu ne izvuče.
Šta će nas terati na vraćanje ljudskog reda,
osim lične naše stvari? I kakva druga treba zakletva,
sem ta, da časti zaveri se čast, da ovo ima da se izvrši,
il’ ćemo svi da umremo!
Sveštenici, varalice, kenjkave stare strvine,
kukavci koji nepravdi u susret s veseljem idu,
oni nek se kunu.
Al’ nemojte valjanost pothvata našeg čistog,
srdaca naših žar, da prljate potvorom,
da je nužna našoj stvari, il’ ispunjenju, zakletva ta.
Da pripitamo i Cicerona? - Stao bi čvrsto uz nas.
Za nas će izvojevati njegove srebrne vlasi poverenje,
mnogi će glas on da nam kupi. - Ne izostav’te ga!
Ne pominjite njega! Neće on ni za čim poći
što poteklo nije od njega. - Pa izostav’te ga.
Zbilja, on nije podesan. - A da se ne dira niko osim
Cezara? - U dobri čas, Decije. Ne bi bilo dobro pustiti
da nadživi Cezara, ljubimac njegov, Marko Antonije.
Kadra bi bila sredstva koja ima, daleko da dosegnu,
dovoljno da nam od štete budu svima.
Da bi se ovo sprečilo, nek padnu zajedno.
Izgledao bi naš čin i odveć krvav kad bismo odsekli glavu,
pa mrcvarili i udove, kao što gnev i zloba čine.
Antonije je samo takav organ na telu Cezarovom.
Budimo žreci koji prinose na oltar žrtvu, a ne kasapi.
Protiv duha Cezareva se digosmo, a duh krvi nema.
Kamo da nam šaka može pasti duh, a da se Cezar ne komada!
Al’ za njega mora da poteče Cezaru krv. Hrabro, ne gnevno,
smaknimo njega! K’o žrtvu, što je trpezi Bogova pristala,
i za nju je dostojna, isecimo ga, a ne čerečimo kao strv zapse.
Ne mislite na njega. Ne može on učiniti više, no Cezareva
ruka, kad padne glava Cezareva. - Ipak, ljubav prema Cezaru...
Pusti ga! Ako baš voli Cezara, može samo za njega da umre.
No to bi odveć bilo za nj’, odanog igri i razuzdanosti.
Neka živi. Nije on strašan. Živeće i smejaće se potom.
Vreme je da se rastajemo.
Mi idemo, Brute.
Ne zna se hoće li Cezar izići danas, jer postade sujeveran.
Oslobodio se nekadašnjeg mišljenja o priviđenjima,
mogu čudesna ova viđenja odvratiti ga od dolaska
na Kapitol danas. - Ne strahuj. Znaću ga ja obrlatiti.
On voli da kaže kako se jednorozi na drvo hvataju,
u mreže lavovi, a ljudi, laskanjem se love,
pa kad mu kažem kako on laskavce mrzi, on potvrđuje,
pa je tada polaskan više nego ikad.
Ćud ja znam da mu svijem, pa ću ga dovesti na Kapitol.
Svi ćemo doći da ga povedemo.
U osmi sat najkasnije? - Najkasnije, i da budu svi!
Cezara mrzi Kaj Ligarije, jer se na njega obrecnuo
što o Pompeju dobro govori. Čudo se njega niste setili.
Metele, svrati do njega. Mene voli on, jer ga zadužih.
Pošlji ga do mene, a ja ću da ga pridobijem.
Raziđite se, ali rečeno svak da pamti i k’o pravi Rimljanin
nek se svaki pokaže. - Drugovi dobri! Veselo i bodro!
Nek nam pogled smer ne odaje. Zbogom, svi od reda!
Porcijo, zašto se diže? Nije za tvoje zdravlje da izlažeš
nežno telo hladnome, vlažnome jutru. - Nije ni za tvoje.
Iz moje si se postelje ne lepo iskrao.
A sinoć, o večeri, odjednom skočio si, ushod’o se,
ruku skrštenih, sav brižan, i uzdišući.
Kad te upitah šta ima to, ti u me mrgodne upilji oči.
Ponovo te skolih, a ti lupi nogom, vrlo prgavo.
Ja navalih opet, ti ne odgovori, već mi srdito znak rukom
dade da te ostavim. Učinih to iz straha da ti gnev,
raspaljen odveć, ne izazovem, a u nadi da je to samo
ispad ćudljivosti, koja svoj čas, u svakom katkad ima.
A sve to čini, da nit’ jedeš što, nit’ zboriš, nit’ spiš.
I kad bi to delovalo na lik tvoj, koliko ti je duh ophrvalo,
ja te poznala ne bih.
O, moj Brute, reci mi uzrok jadu svom.
Nije mi dobro, to je sve. - No Brut je mudar.
Ako sa zdravljem nije dobro, nastojao bi da leči sebe.
Ja i činim to.
Idi lezi, dobra Porcijo.
Ako je bolan Brut, jel' dobro onda raskopčan ići i vlažna
jutarnja isparenja udisati?
Jel' bolan, zar će on iz svoje udobne postelje
da se iskrada kako bi noćnoj kužnosti išao uz nos,
te izaziva vlažni vazduh, ne bi li mu boljku povećao?
O, ne, moj Brute! Ima neka boljka u tvojoj duši koju ja,
po položaju svom, po pravdi, treba da znam.
I ja te zato na kolenima molim,
zaklinjem lepotom svojom nekad hvaljenom,
svim ljubavnim zakletvama tvojim i onom krupnom,
što nas spoji i jednim učini, da meni, svom drugom Ja,
svog bića polovini, kažeš zbog čega sumoran si tako,
i ko su ljudi što su noćas pohodili te,
jer ih beše šestoro ili sedmoro, a lica i od noći su krili.
Ne kleči, Porcijo nežna. - Ne bih, kad bi ti nežan bio.
Reci, zar bračni ugovor brani da tvoje tajne znam?
Zar sam samo donekle, i sa ograničenjem ja-ti?
Zar samo da za stolom budem tvoj drug?
Da tvoju ložnicu sladim i katkad s tobom govorim?
Zar je moj bivak tek u predgrađu naslade tvoje?
Ako je tek to, milosnica je Porcija, a ne žena Brutova.
Ti si časna i verna žena moja,
draga k’o rumen kapi one što mi srce pohode setno.
Ako je tako, tajnu tu treba da saznam.
Jesam žena ja. Al’ žena koju moćni uze Brut.
Jesam žena, al’ čuvena žena, kći Katonova.
Zar nisam kod takvog oca i muža, jača no pol moj?
Misli svoje ti poveri meni, odati ih neću.
Porcijo, otidi na jedan tren.
Zamalo pa će tajne mog srca tvoja nedra deliti.
Reći ću ti sve što uzeh na se,
i sve što piše na mom čelu tužnom.
Bolesnik jedan hoće da vas vidi.
Kaj Ligarije što ga Metel pomenu. Izađi, momče!
Sa usne nemoćne, dobro jutro prihvati.
Kakav trenutak izabra, Kaje, u postelju da padneš!
Kamo sreće da nisi bolan! - I nisam, ako Brutu
pod rukom leži podvig vredan da se nazove časnim.
Imam takav podvig pri ruci, ako te uvo služi da ga čuješ.
Svih mi bogova što im klanja Rim, sa sebe bolest stresam.
Naredi da jurnem, u koštac ću s nemogućim uhvatiti se.
Još više, savladaću ih. Šta da činim?
Stvar koja bolnim zdravlje će da vrati.
A ne i bolest zdravima da da? - I to.
Ubistvo!
Pogibe Cezar!
Ko je to?
Gospodaru! - Naredi da sveštenici žrtve prinesu,
pa javi šta su rekla znamenja. - Po zapovesti.
Pokoja nisu imali svu noć ni nebo, a ni zemlja.
Zar hoćeš nekud da ideš? Danas iz doma nećeš kročiti.
Kročiće, hoće Cezar! Svaka pretnja u pleća me je gledala.
Čim spazi Cezaru lice, iščezavala bi.
Do predskazanja nisam držala nikad, ali sad me plaše.
Osim onog što smo čuli i vid’li,
straža vide prizore grozne. Lavica se okotila na sred ulice,
otvarali se grobovi i svoje bljuvali mrtve.
Ognjeni ratnici boj su vodili, vrisak aveti razlegao se svuda.
Takve stvari nikako obične nisu, pa se bojim njih.
Izaći ću. Znamenja tiču se i sveta ostaloga, kao i Cezara.
Kad mru prosjaci tad komete ne padaju,
a nebo se zažari kraljevima da najavi skončanje.
Bezbrojno puta kukavice mru pre svoje smrti,
junak samo jednom.
Od svih čudesa koja čuh, za mene čudnijeg nema
nego što je to da ljudi vide.
Smrt, taj nužni kraj, doći će kad joj drago.
Šta kažu proroci? - Da nikuda danas ne izlazite.
Kad su drob iz žrtve vadili, nisu srce našli.
Svevišnji tim kukavištvo hoće da postidi.
Zver bih bez srca bio kad bih danas iz straha doma ostao.
Neće to Cezar. Zna opasnost da je od nje opasniji Cezar.
Pa, zato ide Cezar. - Gospodaru!
Razbor ti je popilo pouzdanje. Ne idi nikud danas.
Reci da te nije zadrž’o doma tvoj strah, nego moj.
Poslaćemo Antonija da poruči Senatu kako ti nije dobro.
Pusti da te na kolenima privolim na to. - Dobro.
Nek kaže Antonije da mi nije dobro.
Tebi za ljubav doma ostaću.
Evo Decija Bruta. Neka on javi.
Dobro ti jutro, vrli Cezare. Dođoh da te ispratim do Senata.
K’o poručen stig’o si da izvestiš senatore
kako danas neću da dođem. Reći da ne mogu, bila bi laž.
Da ne smem, veća još. Reci da neću da dođem.
Reci im da je bolestan. - Zar Cezar da pošlje laž?
Tol’ko sam zemalja osvojio da bih se boj’o reći istinu?
Reci, neće da dođe Cezar. - Neki razlog reci mi,
silni Cezare, da ne rugaju mi se kad im tako kažem.
Neću doći, tako mi se hoće. Za Senat to je dosta.
Ali, tebe ću lično uputiti, drag si mi, pa da čuješ.
Kalpunija, žena moja, me doma zadržava.
U snu je noćas videla moj kip i kako čista krv
iz njega lopi, k’o iz kakvog kladenca s lula stotinu.
I, kao, obesni dođe mnogi Rimljanin, smejući se,
ruke tamo praše u krvi toj, te ovo znamenjem nesreće
bliske i upozorenjem tumači ona,
pa me preklinjala da iz doma danas ne idem nikud.
San je krivo shvaćen.
Viđenje to je povoljno.
Šta krv iz kipa tvog na mnogo lula lopljaše,
i što mnogi u njoj nasmejani ruke praše,
znači da će iz tebe Rim da siše krv životodavnu,
i da će ljudi viđeni da se tiskaju i grabe da njome
budu umrljani, da ponesu spomen il’ relikviju neku.
To je smis’o Kalpurnijinog sna.
Ti ga nisi rđavo protumačio? - Nisam, tako je kako rekoh!
No, čuj me.
Senat odlučio je danas ponuditi Cezaru moćnom krunu.
Ako glas pošlješ da nećeš doći, mogu se predomisliti.
A i može da izvrne glas taj neki podsmevač i da kaže,
Neka se Senat raziđe dok se bolja prilika ne ukaže,
dok san ne usni bolji Cezareva žena.
Zar neće svuda da se šapuće, ako se bude Cezar skrivao,
Cezar se boji, gle! Neka mi Cezar oprosti,
al’ moja ljubav spram boljitka tvog nalaže da ti kažem to.
Kako mi sad, Kalpurnija, tvoj strah izgleda glup!
Stid me je što sam se podao njemu. Daj ogrtač! Idem!
Gle! Dođe da me prati Publije. - Cezare, dobro jutro.
Publije, dobro mi doš’o! Šta, i ti zar, Brute, porani?
Kaska, dobar dan! Ne beše Cezar, Ligarije,
ni blizu dušman tvoj, k’o ta groznica što te tako sasuši.
Kolk’o je sati? - Baš je izbilo osam.
I Antonije, koji po svu noć banči, digao se. Dobro jutro.
Dobro jutro i tebi, dični Cezare.
Ukor zaslužih što me tol’ko čekate.
Prijatelji dobri, haj’te po čašu vina, zatim ćemo odmah.
Ded, Cina! Hajde, Metele!
Trebonije, sat razgovora imam prihranjeno za tebe ja.
Nađi se ukraj mene da se setim. - Hoću, Cezare.
Cezare, čuvaj se Bruta!
Motri na Kasija. Ne ispuštaj iz vida Kasku.
Drži na oku Cinu, ne veruj Treboniju,
dobro pazi na Metela Cimbera.
Decije Brut ne voli te. Uvredio si Kaja Ligarija.
Svi oni imaju jednu misao,
a ona je uperena protiv Cezara.
Ako nisi besmrtan, obazri se.
Bezbrižnost utire put zaveri.
Neka te moćni Bogovi štite.
Artemidor.
Stajaću tu dok Cezar prođe.
Ukol’ko, Cezare, pročitaš ovo, možeš da živiš. Ukol’ko ne,
tad tvoja kob nastoji na čem nastoje i krvnici tvoji.
Martovske ide došle su. - Al’ nisu, Cezare, prošle još.
Živeo Cezar! Pročitaj ovo!
Trebonije moli da pročitaš poniznu ovu molbu njegovu.
Pročitaj prvo moju. Cezara ona prisnije se tiče.
Na kraju dolazi ono što se tiče nas.
Ne odlazi. Čitaj odmah.
Jel' ovaj lud? - Uklon’ se, priko!
Zar usput da se molbe primaju? Donesi na Kapitol!
Neka danas pothvat uspe vaš. - Kakav pothvat, Pompilije?
Zdravo!
Šta ti to reče Pompilije Lena? - Želi da nam pothvat uspe.
Bojim se da nam je otkriven plan.
Promatraj kakvo držanje ima prema Cezaru. Motri na nj.
Povratka nema Cezaru il’ meni, ako se sazna, jer ubiću se.
Čvrst samo budi! Ne razgovara o našem planu Lena,
jer on se smeška, a na licu Cezarovom nema promene.
Zna Trebonije kad šta treba. Eno, Antonija sa puta sklanja.
Cimber Metel, jel' tu? Nek’ odmah Cezaru molbu podnese.
Spreman je on već, podržimo ga.
Ti ćeš, Kaska, prvi dići ruku.
Jesmo li svi spremni?
Kakve sad greške i krivice Cezar da vida sa Senatom?
Nadasve uzvišeni, svemoćni, silni Cezare,
pred tebe prostirem svoje pokorno srce.
Preduprediću te, Cimbere. Krv u ljudi običnih mogu
uzvitlati, ta ponizna klanjanja, prvi nalog u dečji zakon da preobrate.
Nije toliko nezauzdana krv Cezareva, da je odjuži,
što budale kravi, pa od srčike svojstava svojih da se odmetne.
Mislim na reči preslatke, ropsko puzanje pseće.
Dekretom je prognan tvoj brat, pa ako klanjaš tu i puziš,
i moliš za nj, k’o skota ću te ćušiti sa puta svog.
Cezar krivo ne čini, znaj, samo razlog ubediti ga hoće.
Zar nema glasa što slađe sluhu velikog Cezara zvuči,
te da poništi i opozove progon brata mog?
Ruku ti evo, i ja ljubim, al’ ne da time tebi laskam,
i molim da se Cimber Publiju dozvoli da se doma vrati!
I Brut? - Oprosti, Cezare! Pred noge tvoje pada Kasije
i ponizno te moli da slobodu povratiš Cimber Publiju.
Ganut bi bio, da sam kao vi. Kada bih molio da ganem,
molbe i mene ganule bi, al’ postojan sam k’o severnjača
kojoj na nebu po nemenljivoj postojanosti premca nema.
Sva su nebesa iskrama išarana, i sve su one oganj, svaka sja,
al’ tek jedna od njih ne menja mesto.
Tako je i na svetu. Ljudima je ukrašen davno on,
i svi su ljudi od krvi i mesa i od čula, ali ja, od svih njih,
znam jednog samo na položaju svome,
nedosežnog i nedostupnog za povodljivost.
A da sam ja taj, nek’ se vidi malo u tome!
Beh nepokolebljiv, tad i sad, ne dopuštam da natrag dođe.
Cezare! - Odstupi! Ne misliš valjda Olimp da poneseš?
Cezare moćni! - Brut kleči uzalud tu.
Govor’te tad ruke umesto mene!
Zar i ti, Brute?
Tad padni, Cezare!
Sloboda! Oslobodili smo se! Tiranija je mrtva! Trčite!
Narode! Senatori! Ne bojte se! Stanite!
Vlastoljublje je platilo dug! - Na govornicu, Brute, popni se!
A gde je Publije? - Evo ga. Izgubio je glavu u pometnji.
Stojmo čvrsto jedan uz drugog, kako Cezarev prijatelj neki...
Publije, nikakvo zlo ni tebi, ni ma kome se ne sprema,
tako reci svima.
Gde je Antonije? - Pobeže doma, zaprepašćen. Svud ljudi,
žene, deca, zapanjeni! Beže kao da je dan strašnog suda.
Od nas se skloni, da narod uvredio ne bi starost tvoju.
Da, i neka niko više osim nas, odgovoran nije za ovo delo!
Saznaćemo sud vaš. Znamo da nam je suđeno mreti.
Tišti nas još čas i briga da ga odložimo.
Ko 20 leta veka svog saseče, toliko leta straha svog od smrti saseče on.
Usvojmo to i smrt je tad blagoslov,
i prijatelji mi smo Cezaru onda,
jer smo trajanje straha od smrti njemu skratili.
Priklonimo se, Rimljani, i ruke svoje do lakata,
u Cezarevu krv umočimo. - Kroz kol’ko li će vekova biti
uzvišen ovaj prizor izvođen u državama još nerođenim?
I kol’ko će puta još u glumi da lopi krv iz Cezarevog tela,
koje sad ovde, kraj Pompejevog počiva kipa, vredno k’o prah!
Koliko god se puta to bude zbilo, ljudima nazivaće nas,
koji dadoše slobodu svojoj domovini.
Mir! Ko to ide?
Marka Antonija prijatelj.
Da ovako kleknem, Brute, gospodar mi moj naloži.
Na tle da tako padnem, pa ničice pavši, da ti poručim.
Plemenit Brut je mudar, hrabar, častan. Moćan je bio, hrabar,
nedostižan i ljubak Cezar. Bruta, reci, ja volim i cenim.
Cezara bojah se, cenih, voljah. Dopušta li Brut Antoniju
da dođe k njemu i čuje čime je Cezar smrt zaslužio.
Cezara mrtvog Antonije neće voleti većma od živoga Bruta,
no će za sudbinom Brutovom, i za stvari njegovom,
poći stazama ovog stanja još neutrvenim sa odanošću punom.
Takvu poruku šalje Antonije. - Gospodar ti je mudar i valjan.
Nikad drukčije nisam mislio. Reci mu, ako doći izvoli,
uslišen biće on, i niko njega taći se neće, časna moja reč.
Dovešću njega odmah.
Znam da će nam biti dobar prijatelj. - Daj Bože!
Al’ od njega zazirem veoma, a vazda moje bojazni
i sumnje vispreno nađu srž.
Sa srećom da si nam doš’o, Antonije!
Cezare moćni, zar tako nisko ležiš!
Zar na tako sićušnu meru splasnule su sve pobede tvoje,
sva slava i trijumfi?
Zbogom poš’o.
Šta vi smerate, ja ne znam. Ne znam kome ima još
krv da se pusti, ali ako to imam da budem ja,
tad nema časa, od Cezarevog samrtnog časa, pogodnijega,
nit ima oruđa vrednijeg od mačeva vaših, što se krvlju
nasitiše najvrsnijom. Ako ste na mene ozlojeđeni,
ubijte sad, dok vam se još puše krvave ruke.
I hiljadu godina da živim, nikad neću biti spremniji da umrem,
i nijedno mesto koliko ovo, ukraj Cezara, drago mi ne bi bilo,
nit’ način ikoji no taj, da me smaknete baš vi,
ovoga doba vrhovi duhovni i njegov cvet.
Antonije, ne moli za smrt nas! Ma kol’ko surovi ti činili se,
a takvi izgledamo po delu i po rukama,
ti ipak samo krvavi taj čin, i ruke što ga obaviše vidiš.
No srca naša ne vidiš, a ona puna su samilosti.
I ta samilost prema Rimu, kojem beše nepravda naneta,
ona izvrši ovo nad Cezarem. - Glas tvoj biće snažan
pri raspodeli položaja novih. - Strpi se samo dok ne umirimo
od straha izbezumljeni narod, pa ćemo ti razloge navesti
s kojih tako postupih ja, što voljah Cezara
kad na njega nasrnuh. - U mudrost vašu ne sumnjam.
Nek mi krvavu ruku pruži svak!
Prvo, Marko Brute, rukovaću se s tobom.
Potom, Kaje Kasije, ruku daj.
Zatim Decije Brute, tvoju.
Sad, Metele, tvoju. I tvoju, Cina.
Tvoju, hrabri Kaska.
I tvoju naposletku, mada ne poslednju po ljubavi, dragi moj Trebonije!
O patriciji svi! Šta valja da kažem?
Glas je moj na klizavom putu, i vi me, tako il’ tako,
cenićete krivo, k’o kukavicu, il’ k’o laskavca.
Da tebe voljah, Cezare, to je istina sušta.
Ako duh tvoj sad gleda na nas, neće li boleti više od smrti
što vidiš kako tvoj Antonije kraj leša tvog sa zlotvorima
tvojim sklapa mir, stežući njine prste krvave?
O, da toliko imam očiju, koliko rana imaš ti,
i sve te oči da prolivaju suze brzinom kojom tvoja lopi krv,
to bi mi više pristajalo nego da s dušanima tvojim šurujem.
Marko Antonije! - Kaje Kasije, oprosti! I ko mrzi Cezara,
reći će tako, ove reči su za onog ko ga voli, hladna skromnost.
Ne zameram ti što Cezaru hvalu odaješ.
Al’ da li ćeš međ’ prijatelje da se svrstaš, ili da bez tebe
idemo putem kojim udarismo? - Zato vam stiskah ruke.
Ali me zbilja zavede reč kad tu na tlu Cezara spazih.
Svima sam vam prijatelj, volim vas,
s nadom da ću čuti zbog čega Cezar opasan beše.
Bio bi bez toga divljačan ovaj prizor.
Razlozi su nam toliko dobri da bi ti, kad bi sin Cezarev bio,
bili dovoljni. - Više i ne tražim.
I molio bih da na javnom trgu njegovo telo izložim,
da se, k’o što prijatelju liči, sa pozornice oprostim sa njim...
o svečanosti pogrebnoj. - To možeš, Antonije. - Brute, jednu reč.
Pristanak ne daj da drži reč Antonije na pratnji.
Znaš li koliko može smutiti narod?
Prvo ću ja na govornicu. Potom, iznevši razloge Cezarove smrti,
reći ću da će i Antonije reći šta želi, s našom dozvolom,
i da smo voljni da se Cezaru po obredima svetim
propisane počasti odadu. To će više koristiti nam, nego uditi.
Ne znam šta može proizići. To mi nije po volji.
Marko Antonije,
Cezarevo uzmi telo. U govoru posmrtnome svom
o nama ne govori ružno,
o Cezaru reci sve dobro što želiš.
Al’ kaži da s našom dozvolom uzimaš reč,
jer nećeš inače na sahrani mu učestvovati.
Govorićeš s mesta sa kog odem kad govor svršim.
Nek tako bude. Više i ne tražim.
Oprosti, grudo zemlje krvave,
što sam sa ovim kasapima ljubak i blag.
Ti si razvalina čoveka plemenitijeg od ikog
što je zemljom hodio otkad je veka.
Teško ruci koja proli tu krv dragocenu.
Ja sad, vrh rana tvojih, što k’o nema usta,
purpurne usne razmiču da mi izmole glas,
proričem da će sažeći prokletstvo ogranke ljudske.
Neće biti kutka u Italiji da ga neće tlačiti strahotom
građanski rat i pomama domaća. Tol’ko će biti grozna dela,
prisna i svakodnevna, da će majke osmehnuti se samo,
kad im decu rat čerečio bude, na njine oči.
Sažaljenje svako udaviće se.
Cezarev duh, željan odmazde, s Atejom pored sebe,
urlaće tada samodršca glasom,
širom sveg opsega što ga naše međe drže.
Mač i oganj s lanca će ratne pse pustiti,
te će s ovog gnusnog postupka,
smrad da prospe svom zemljom od ucrvljalih lešina,
što vape da sahranjene budu.
Rimljani, zemljaci!
Ja ću da čujem Bruta! - Čujte me!
Brut govori! Tišina!
Rimljani, zemljaci, strpljenja dajte.
Čujte me radi stvari koju branim,
Budite mirni da biste čuli. Verujte mi radi moje časti,
a poštujte moju čast da biste mi verovali.
Sudite o meni po mudrosti svojoj, a prenite čula
da biste bolje prosuđivali. - Cezar!
Ako ima u ovom skupu prisnog prijatelja Cezareva,
kažem mu da Brutova ljubav prema Cezaru
nije bila manja od njegove.
Ako onda on pita što Brut ustade protiv Cezara?
Moj odgovor je, ne zato što manje voleh Cezara,
već zato što više voleh Rim.
Biste li radije da Cezar živi, a svi da umrete kao robovi?
Ili da je Cezar mrtav, a svi da živite kao slobodni ljudi?
Ne!
Cezar me je voleo, i ja plačem za njim.
Bio je srećan, radostan sam zbog toga.
Bio je srčan, pa ga poštujem. Bio je vlastoljubiv, ubih ga.
Suze, dakle, za njegovu ljubav, poštovanje za srčanost,
a smrt za vlastoljubivost.
Ko je ovde tako nizak da bi hteo biti rob?
Ima li ga, nek se javi, jer ga uvredih.
Ko je ovde takav varvarin da ne bi hteo biti Rimljanin?
Ima li ga, nek se javi, jer uvredih njega.
Ko je ovde tako kukavan da ne bi voleo svoju otadžbinu?
Ako ga ima, nek se javi, jer sam ga uvredio.
Prekidam, da sačekam odgovor.
Niko, Brute, niko.
Nikoga onda uvredio nisam. Ništa protiv Cezara ne učinih,
što vi nemate prava da učinite protiv Bruta.
Razlozi za njegovu smrt upisani su na Kapitolu,
bez umanjivanja njegove slave gde je zaslužena,
bez uveličavanja grešaka sa kojih je pretrpeo smrt.
Evo, donose njegovo telo, a oplakuje ga Antonije,
koji će, mada nije imao udela u njegovoj smrti,
uživati njene plodove i dobiti mesto u republici.
A ko od vas neće?
Na odlasku velim! Onaj isti mač,
kojim sam ubio Cezara, radi dobra Rima,
imam i za se,
kad god otadžbina ushtedne da zatraži moju smrt.
Živeo Brut! Živeo!
U trijumfu do doma sprovedimo ga!
Nek bude Cezar!
Da u Brutu bolji Cezarov deo okrunimo.
Sugrađani...
Mir! - Govori Brut! Tišina!
Zemljaci dobri! Pustite me!
A vi, za moju ljubav, ostanite ovde sa Antonijem.
Odajte poštu lešu Cezarevom i slovu što će ga Antonije,
sa našom dozvolom, u Cezarevu slavu da održi,
i neka niko ne ide dok Antonije govor ne održi.
Stan’te! Antonija počujmo! - Nek dođe na govornicu!
Svima zahvaljujem u ime Brutovo.
Šta veli to za Bruta? - Da je u ime Bruta svima zahvalan.
Bolje će biti da o Brutu ovde ne kaže ništa ružno.
Tiranin je bio taj Cezar. - Da. Sreća što ga se kurtalisa Rim.
Rimljani vrli!
Čujte me!
Rimljani, braćo, sugrađani, čujte!
Ja dođoh da pokopam Cezara, ne da ga slavim.
Zlo što ljudi tvore, živi i posle njih,
a dobro često sa kostima njinim sahrani se.
Nek tako i sa Cezarem bude!
Brut plemeniti, reče kako Cezar beše vlastoljubiv.
Ako je tako, greška je teška bila to,
a Cezar je teško platio nju.
Ovamo sa dozvolom Bruta i ostalih dođoh,
a Brut je čovek častan,
i svi su oni časni ljudi,
da održim posmrtno slovo Cezaru.
On prijatelj mi odan beše, i bejaše pravičan prema meni.
Brut za njeg’ reče da je bio vlastoljubiv,
a Brut je častan čovek.
On u Rim dovede silne sužnje i riznicu naše zemlje napuni.
Da l’ njegovo vlastoljublje tim ispolji se?
Sa sirotom je plakao kad vapijala je ona!
Vlastoljublje je tvrđeg kova.
No Brut ga nazva vlastoljubivim,
a Brut je čovek častan.
Svi ste videli kako mu ja o Luperkalijama krunu triput ponudih,
a on je odbi.
Bejaše li to vlastoljublje?
Ali Brut za nj reče da je bio vlastoljubiv, a Brut je častan.
Ne držim reč, da reči Brutove pobijam,
već želim da kažem ono što znam.
Nekada ga vi svi voleste, i ne bez razloga!
Pa, kakav razlog preči vas, da ga ne ožalite?
Avaj, razbore!
U beslovesne utek’o si zveri, a razuma su ljudi lišeni!
Oprostite! Al’ srce mi je tamo, u Cezarevu kovčegu,
pa moram da stanem dok se opet meni vrati.
Rek’o bih da u reči njegovoj razloga ima puno.
Cezaru je, po duši govoreći, nanesena nepravda grdna.
Sve se bojim, na njegovo će mesto zasesti gori.
Ču l’ šta reče? Nije hteo da primi krunu, veli.
Znači da vlastoljubiv nije bio.
Bude l’ izišlo tako, platiće to neko, k’o kožom vuk.
Nema od Antonija čoveka u Rimu plemenitijega.
Opet se sprema da govori!
Oči su mu od plača crvene k’o žar.
Još juče svem se svetu mogla suprotstaviti Cezareva reč,
a sad leži tu i ni najgorega nema da mu poštu oda.
O, prijatelji,
da sam sklon da dignem u bes i bunu duh u srca vaša,
nepravdu Brutu, i Kasiju, učinio bih.
Vi svi znate da su časni ljudi.
Neću im se zamerati zato.
Više volim mrtvome da se zamerim, i sebi, i vama,
no da ljud’ma, tako časnim, nepravdu činim.
Ali pergament, sa Cezarovim pečatom,
u njegovoj sobi nađoh! Testament to je njegov.
O, da narod poslednju volju čuje njegovu, koju ne kanim,
izvin’te, da čitam, pohitao bi da preminulom Cezaru
rane ljubi i da rupce natopi svetom krvlju njegovom.
Za vlas kose njegove da moli rad uspomene, pa bi umirući,
zaveštao nju svom potomstvu, kao amanet preskup.
Da čujemo njegovu volju! - Antonije, testament čitaj!
Testament nek se pročita!
Strpljenja, vrli prijatelji! Ne bi trebalo da ga čitam.
Savetno ne bi bilo da saznate koliko vas je Cezar voleo.
Niste kamen, već ljudi, pa ako biste čuli testament
razbesneli biste se od gneva. Bolje da ne saznate da ste
naslednici, jer da to saznate, šta bi iz toga proizišlo!
Testament čitaj, Antonije! - Da volju Cezarevu čujemo!
Biste li pričekali? Zatrčah se kad vam ono rekoh.
Sve me je strah da ne nanesem uvredu,
onim časnim ljudima, što Cezara iskasapiše.
Ma kakvi časni ljudi! - Izdajice! - Testament!
Na čitanje me, dakle, nagonite? Onda oko leša Cezareva
u krug se postavite da vam pokažem onog što ga je pisao.
Smem li da siđem? Dopuštate li?
Imate l’ suza, spremite se da ih sad proliijete.
Poznajete svi ogrtač taj.
I sad se sećam, kad na sebe Cezar, ga stavi prvi put.
Večeri letnje jedne to beše u njegovome šatoru,
baš onog dana, kad Nervijance potukao je.
Tu se, evo, probi Kasijev mač.
Gle koliki prorez načini zlobni Kaska.
Ovde zari vrlo voljeni Brut, a kad kleti istrže čelik svoj,
potrča za njim Cezareva krv, kao da je želela da se uveri
da l’ to zakuca tako grubo, Brut il’ ne.
Jer Brut je bio anđeo čuvar Cezarev.
O višnji, sudite koliko ga je nežno voleo Cezar.
Udar beše taj od svih svirepiji.
Jer kada ugleda, Cezar plemeniti, da ga rani i on,
njega nezahvalnost, od sveg oružja verolomnog jača,
savlada posve. Tuna prepuče njegovo srce moćno,
tuna tad, pokrivši lice ogrtačem svojim.
Pred stope, baš Pompejevog kipa, sa kojeg krv sve vreme tecaše,
veliki Cezar pade.
Avaj, kakav pad to beše, moji sugrađani!
Tad ja, vi i svi mi, padosmo,
dok je izdajstvo krvavo, nad nama trijumfovalo!
Vi niz lice, moć sažaljenja osećajući, ronite suze sad.
Blagotvorne kapi su to.
Plačete i ne videvši šta drugo sem rana na odelu Cezarevom?
A pogledajte amo!
Ovde, evo, on leži rukama verolomnim unakažen.
O, plemeniti Cezare! - O može li biti krvavijeg prizora?
O, izdajnici! Hulje!
Hoćemo da se osvetimo!
Stanite, sugrađani!
O, dobri,
mili, prijatelji moji, ne dajte da vas govor moj podbode
na plahi prolom pobune.
Časni su ljudi koji ovo svršiše delo.
Šta se njima učinilo na žao, da to učine, ne znam,
al’ su mudri i časni, pa će račun položiti vama.
Nisam došao amo, prijatelji, da vam ukradem srca.
Govornik nisam kao Brut,
već, kao što znate, običan čovek, prost, što prijatelja voli.
Ovakvog me znaju i oni što mi dadoše da držim reč.
Ja duha nemam, nisam nekakva vrednost,
nemam spretnu reč, izraz negovan,
prikladan gest, te da bih ljudsku krv uzmutio.
Ja samo zborim pravo, kazujem ono što znate svi.
Pokazujem Cezara dragog rane, jadna ta nema usta,
pa ih molim neka govore umesto mene.
Ali da sam ja Brut, a Brut Antonije,
Antonije bi taj raspirio duhove vaše,
svakoj Cezarovoj rani jezik bi dao, i na bunu,
na ustanak bi podigao on i stenje rimsko!
Bunu dignimo! - Al’ čujte me, sugrađani!
Čujte me sugrađani!
Vi nakanili ste nešto, sa čim ni sami niste načisto.
Čime Cezar steče vašu ljubav? Ne znate! Pa, da vam kažem!
Testament koji malopre pomenuh, zaboraviste!
Evo testament! Evo pečat Cezarev.
Po 75 drahmi on svakom rimskom građaninu daje.
A povrh svega vrtove vam svoje ostavlja sve, lična odmorišta,
novopodignute voćnjake na ovoj strani Tibra.
Sve zanavek ostavlja vama i potomstvu vašem,
da vama služe kao odmorišta za šetnju i za osvežavanje.
Eto ko beše Cezar!
Kad će takav još da se rodi! - Nikad! Nikad!
Pošto su zaverenici pobegli,
u Rim je došao mladi Oktavije,
koga je Cezar usvojio.
On i Antonije su podelili vlast,
i pripremali se da povedu rat protiv Bruta i Kasija
za rimsko carstvo.
Čija su tu imena zakrštena pogubiće se.
I, Lepide, brat tvoj s njima. Jesi l’ saglasan? - Jesam.
Zakrsti tu, Antonije. - Ali uz uslov da i Publiju,
sestriću tvome, Antonije, uzme se glava.
Neka bude! Eto ga, osudih potezom jednim.
Lepide, otidi domu Cezarovom, i donesi testament,
da vidimo ne bi l’ se moglo da izostavi iz zaveštanja
njegovih, ponešto. - Hoću li vas opet ovde naći?
Il’ ovde, il’ na Kapitolu.
Bezvredna ti je šuša taj čovek, prikladan samo za potrkušu.
Zaslužuje li, da mu kod deobe troimenog sveta,
treća čast, kao i nama pripadne?
Prihvatio si da se njegov broji glas na našem prekom sudu.
Više sam dana video od tebe.
Mada smo mu naprtili te časti,
da sa sebe svalimo po koje breme klevetničko,
on će ih nositi, k’o što zlato magarac nosi,
stenjuć’, znojeći se, pod bičem, putanjom koju mi označimo.
Kad donese blago, kud htesmo, sa njega tovar skinućemo,
i pustiti ga k’o nasamarenog magarca da mlatara ušima,
i s ostalom marvom pase. - Čini kako god znaš,
al’ on je iskusan i valjan ratnik. - To je i konj moj, istotako,
radi čega zob dobija od mene. No, sad čuj novosti goleme!
Vrbuju vojsku Brut i Kasije. Treba saveznike prikupiti.
Stoga odmah da pođemo i Veće održimo,
kako se ono, što je prikriveno, otkriti može, i kojim načinom
da se opasnost suzbije. - Da, jer visi sekira nad nama,
a dušmani nas skolili odasvud. Neki, što smeškaju se na nas,
namenjuju nam u svom srcu, Boj se, milion zala.
Lucilije! Je li Kasije blizu? - Da. Došao je Pindar da ti izruči
pozdrav svog gospodara.
Srdačan pozdrav šalje.
Tvoj gospodar, ili izmenjen i sam, ili sa loših savetnika,
razlog dade mi valjan da poželim da se slučilo nije
nešto što se je slučilo ipak. Blizu li je, objasniće mi on.
Ne sumnjam da će gospodar moj pokazati se onakvim
kakav i jeste. Pun takta i časti. - U njeg’ ne sumnjam.
Na jednu reč, Lucilije. Kako te primi kad si mu otiš’o?
Ljubazno i sa dosta uvaženja, no ne prisno srdačno,
nit’ sa onom reči prostom, prijateljskom, k’o uvek do sad.
Time tačno ti opisa prijatelja kada počne da hladni.
Kad počne da vene i gasne, ljubav uzima vid usiljeno ceremonijalan.
Odanost, bezazlena i čista, ne zna šta je izveštačenost.
Uvredu ti si naneo meni. - Višnji nek mi sude!
Uvredih li dušmanina kad? Ako ne, zar brata da vređam?
Ti uzdržanošću uvrede skrivaš! - Savladaj se, Kasije.
Mirno iznesi šta te vređa. Ja te bar dobro poznajem.
Al’ nemojmo se kavžiti pred vojskama
koje samo ljubav treba da vide između nas.
Uvreda mi je od tebe nanesena.
Osudio si Lucija Pelu što mito je prim’o,
a na moja pisma, u kojima molih za njega,
nisi ni glave osvrtao. - Sam si vređao sebe kad si o tome pisao.
Nije vreme da se zbog svake sitne greške zakera.
Bije glas i tebe da imaš duge prste, da činove za zlato
krčmiš i prodaješ nedostojnima. - Ja imam duge prste!
To kaže mi Brut, inače bi ovo poslednja ti bila!
Ulepšana je ta prljavština imenom Kasijevim.
Zbog toga joj kroz prste progleda odmazda. - Odmazda!
Ida seti se martovskih! Nije li radi pravde prolivena
Julija moćnog krv? Koja hulja ubila bi ga da nije za pravdu?
Zar mi što smakosmo čoveka prvog na svetu,
jer je pljačkaše štitio, mi da mitom prste prljamo
i moćni opseg časti preobilnih za šaku pleve da prodajemo?
Više bih voleo da sam pas, da na Mesec lajem,
no da takav Rimljanin budem.
Neću to da podnosim. Ja sam vojnik stariji zvanjem,
pa pozvaniji da delim zvanja. - Idi, molim te. Nisi to.
E, jesam. - Kažem ti, nisi. - Ne izazivaj me više.
Mogu se zaboraviti. Pripazi da onda ostaneš čitav!
Ta hajd’, ništarijo!
Ma je li moguće! - Sad me čuj. Pred naletima tvog gneva,
da l’ sam ja dužan da stuknem? - Zar da moram sve to da čujem?
I više još. Mahnitaj dok ti ne prepukne nadmeno srce!
Idi i istresaj se nad robovima, nek dršće tvoja služinčad!
Da neću da se sklanjam pred tobom, da se pred tvojom
ćudi naprasitom skrštenih ruku presamićujem? Da piljim u te?
Proždraćeš otrov svoje zlovolje, pa makar puk’o!
Od ovog časa za zabavu ćeš mi služiti kad te vidim osičava.
Jel' dotle došlo? - Rekao si da si od mene bolji vojnik.
Pa pokaži. Hvastanje svoje opravdaj, biće mi drago.
Rado od boljih učim ja. - Nepravdu mi činiš opet.
Nisam rek’o bolji, nego stariji vojnik. Rekoh li bolji?
Briga me i da jesi. - Nikad za života ne usudi se Cezar
da me ovoliko vređa. - Ćuti! Usudio se nisi da njega ovako dražiš.
Ja se ne usudih? - Nisi. - Nisam ga smeo dražiti?
Ni za glavu. - Ne računaj preveć sa ljubavlju mojom,
da ne učinim nešto zbog čega mogao bih potom da se kajem.
I uradio si nešto. Nisu mi tvoje pretnje strašne.
Čestitošću oružan sam tako, da kao vetar, pusti,
pokraj mene proleću one. Bejah čoveka tebi poslao
po nešto zlata, ti me odbi.
Ja ne mogu novcem da se snabdevam na prljav način.
Poslah da mi zlato pošlješ da platim legije, ti odbi.
Zar liči tako nešto Kasiju? - Ja te ne odbih. - Jesi.
Ne. Samo je neki blesan mogao da ti donese takav odgovor.
Brut mi srce cepa. Prijatelj valja da trpi mane prijatelja,
a moje mane Brut uvećava. - Tek kad ih na sebi iskusih.
Nisam ti drag? - Tvoje mane. - Njih prijateljsko oko ne vidi.
Laskavca oko videlo ih ne bi da su k’o Olimp.
Dođi Antonije i mladi Oktavije! Osvetu zajazite na Kasiju,
jer on je sit ovog sveta. Onom omražen koga voli,
vređan od svog brata, psovan k’o rob, a mane mu se motre,
u tefter pišu, naizust uče sve i tuve, da u brk se njemu bace.
O, svu bih dušu isplak’o svoju! Evo mog mača, golih grudi
i srca tuna skupljeg od zlata. Jesi l’ Rimljanin, iščupaj ga!
Ja što zlato tebi odrekoh, srce ti dajem, pa udri,
k’o što si Cezara, jer njega, kad ti najmrskiji beše,
više ti si voleo no što si ikad Kasija.
Svoj mač u korice povrati! Srdi se, ako baš hoćeš!
Kako ti drago čini! Uvrede zlovoljom smatraću.
Zar da doživim da budem šala i podsmeh Brutu svom,
kad ovog zla ćud i tuga skole? - Na kraj srca sam bio
kad to rekoh. - Priznaješ? Ruku daj! - I srce!
O, Brute! Zar me dovoljno ne voliš da me snosiš
i kad plaha nagna me ćud, sa mlekom posisana,
da se zatrčim i zaboravim? - Da, te ću odsad, kad prasneš
na svoga Bruta, reći kako to na mene mati tvoja viče,
pa ću na volju da ti pustim.
Lucilije i Titinije, rec’te nek komandanti spreme trupama za noćas konačište.
Pa se odmah vratite. I Mesala neka dođe.
Lucije, kupu vina nam donesi.
Nikad ne bih rekao da možeš tako da planeš.
O moj Kasije, oboleo sam od golema jada.
Onda se svojom filozofijom koristiš malo,
kad se podaješ slučajnim nedaćama.
Niko svoj jad ne podnosi tako dobro kao ja.
Preminula je Porcija. - Porcija?
Da. Preminula je.
Kako me onda nisi ubio kad razjarih te tako?
O, da bolna gubitka! A od čega?
Od nestrpljenja što me tol’ko nema,
jada što se Antonije i Oktavije osilili,
ta vest je stigla zajedno sa vešću o njenoj smrti,
ona umom skrenu, pa kada pored nje ne beše dvorkinja,
ona vreli proguta žar. - I tako umre? - Tako.
O višnji na nebesima! - O njoj ne govori mi više!
U ovome utapam svekoliku nevolju svoju.
Zažednelo mi srce na plemenitu ovu zdravicu.
Ulazi, Lucilije. Dobro doš’o, Mesala vrli.
Oko žiška tog da posedamo, pa da svoje potrebe razmotrimo.
Zar te nema, Porcijo? - Nemoj više, molim te!
Mesala, ja sam pisma primio da s moćnom vojskom,
Antonije i Oktavije mladi, krenuli su na nas, u pravcu Filipi.
Isto takva pisma primih i sam. - Sa kakvom dopunom?
Kako su već stotinak senatora Oktavije, Antonije i Lepid
presudama smrtnim poslali u smrt.
O 70 senatora moja govore, što po smrtnim presudama
pogubljeni su, a među njima i Ciceron. - I Ciceron!
Da, u smrt je i on poslan kao proskribovan.
Jesu l’ ti stigla, gospodaru, pisma od žene?
Ne, Mesala. - A ne stoji ništa o njoj u tvojim pismima?
Ništa. Da pristupimo poslu svom koji je živ.
Da l’ da krenemo na Filipi? - Ne bih rek’o da je dobro.
Razlog? - Bolje da neprijatelj traži nas, jer time svoja
će sredstva da iscrpljuje, i vojsku da utvrđuje,
pa tako da udi sebi samome, a mi, na miru ostavljeni,
bićemo odmorni, čili.
Razlogu boljem dobar razlog vazda ustupa mesto.
Građani, odavde do Filipi, nevoljno drže nam stranu.
Čuj me, brate dragi! - Oprosti što te prekidam.
Sem toga, valja imati u vidu da su nam naši prijatelji
svu mogućnu pomoć dali, legije su nam pune do vrška,
da je sazrela naša stvar, dok neprijatelj stalno raste.
Stigli smo vrhincu s kojeg klonimo se padu.
Plime kod ljudskih poduzeća ima koja čoveka uspehu
ponese ako je se u bujanju dočepa.
A propusti li ovo, vodiće ga životni put kroz bedu, plićake.
Zabrodismo i mi sad na takvo debelo more, pa za povoljnom
moramo strujom, nećemo l' da naš omane pothvat.
Ti tad kreni kad hoćeš. I mi ćemo legije maći da se
kod Filipi sretnemo s njima. - Ima l’ štogod još da se kaže?
Ništa.
Laku noć. Poranićemo sutra, pa na put.
Lucije! Plašt moj! Laku noć, dobri Lucilije.
Budi zdravo, dobri Mesala! - Laku noć, gospodaru.
I tebi laka noć, vrli Kasije. Dobar počinak ti želim.
Zlo je ova započela noć, brate.
Nek ne razdeli nikad više ovakva raspra srca naša, Brute.
Sve je dobro.
Laku ti noć, moj gospodaru. - Laku noć, dobri brate moj.
Gde ti je lauta? - U šatoru.
Glas ti je sanjiv, momče. Ne prebacujem ti, odavno bdiš.
Zovni Klaudija i koga još od mojih ljudi.
Neka spavaju na dušecima u mom šatoru.
Varo! Klaudije!
Gle! Tu je ona knjiga, Lucije, što sam je tol’ko tražio.
U džep od plašta sam je stavio. - Ja znam da mi je nisi dao.
Oprosti, dobro momče, postao sam mnogo zaboravan.
Možeš li još koji tren da držiš otvorene umorne oči,
i na lauti mi odsviraš nešto? - Ako ti godi, gospodaru.
Godiće, momče. Zamaram te, no ti to činiš dragovoljno.
Dužnost to mi je, gospodaru. - U ovako kasnim satima,
mladost traži počinak. - Spavao sam, gospodaru, već.
I dobro uradio si.
I ponovo ćeš spavati. Dugo baviti te neću.
Budem li živ, odužiću ti se.
Sanjiva pesma.
Snenosti krvnička!
Zar tučno žezlo spuštaš na dečaka što svira za te?
Dobri momče, laku noć.
Neću, budeći te, da vređam tebe.
Pa, dobro momče, laku ti noć.
Da vidim, daj da vidim.
Previo nisam, zar, list tamo gde s čitanjem sam stao.
Rekao bih da je to ovde bilo.
Baš je slab taj žižak.
Ko to ide?
Valjda slab vid priviđenje grozno uobliči mi to.
Jesi l’ išta ti, jesi li Bog, anđeo, il’ đavo,
ti što mi lediš krv u žilama i što mi kosu dižeš na glavi?
Ko si ti, reci?
Brute, duh tvoj zli. - A zašto dođe?
Da ti poručim da ćeš se sa mnom sresti kod Filipi.
Dakle, tamo susrešću te opet? - Da, kod Filipi.
Kod Filipi, dakle, susrešću tebe opet!
Iščez’o si baš sada kad sam sebi došao.
A želeo bih, duše zli, da s tobom prozborim duže!
Momče, Lucije! - Moj gospodaru! - Jesi li snev’o nešto,
te si toliko viknuo? - Ja ne znam da sam viknuo.
Jesi. Da nisi štogod video? - Ne, ništa, gospodaru.
Lezi pa spavaj, Lucije. Hej, ti, Klaudije! Ustaj!
Gospodaru!
Šta ste vikali tol’ko, drugovi, u snu? - Vikali?
Jest. Da niste videli što? - Baš ništa, gospodaru.
Mom bratu Kasiju rec’te nek zorom krene sa svojom vojskom.
Mi ćemo za njim. - Učinićemo tako, gospodaru.
Sad, Brute plemeniti, Bogovi nek nam budu skloni danas,
ne bismo l’ starost dočekali živeć’ u miru kao prijatelji!
No kako vazda neizvesnost prati pothvate ljudske,
valja s najgorim računati. Neće više za razgovor međ nama biti
prilike ako izgubimo boj. Kako smeraš tada da radiš?
Ne veruj da će ikad sputan poći Brut u Rim, vrli, čoveče.
Odveć je gorda srca on.
No, danas okončaće se ono što su martovske ide započele.
I da l’ ćemo se ikad više mi videti, ne znam.
Zato zanavek oprostimo se.
Zbogom zanavek, Kasije.
Ako budemo opet videli se kad, mi ćemo se tad osmehnuti.
Ako li ne, bar nije izlišan oproštaj ovaj bio.
Zbogom, Brute, zanavek! Ako budemo opet videli se kad,
zbilja ćemo se da se osmehnemo.
Ako li ne, zacelo nije bio izlišan ovaj oproštaj.
Napred! Kad bi mogao ishod da se zna
današnjem poslu pre kraja njegovog? Ali dovoljno je
što će se dan taj da okonča. Tad će i kraj da bude znan.
Hej, Mesala! - Šta nalažeš, generale moj?
Rođendan moj je danas. Kasije se na ovaj dan baš rodi.
Ruku daj mi, Mesala.
Svedok budi meni da sam, k’o ono Pompej nekad,
nagnan da sudbu svih sloboda naših vežem za ishod jedne bitke.
Gospodaru, beži! Beži što dalje!
Dosta je daleko brežuljak ovaj.
Gle, Titinije! Da l’ zbilja to iz mojih šatora izbija vatra?
Jeste, gospodaru. - Voliš li me, pojaši konja moga
i idi do one vojske tamo, onda brže natrag požuri.
Želim znati jesu l’ to naši ili protivnici. - Brz ću biti.
A ti se uspni, Pindare, uz breg, vid mi je slab.
Osmotri za Titinijem, pa reci šta se na bojnom polju vidi.
Na ovaj dan sam vazduh udahnuo. Vreme je krug svoj optrčalo.
Tamo dokrajčiću gde sam počeo, završio se života moga krug.
O, moj gospodaru! - Šta ima, nu? - Odsvukud konjanici
Titinija su skolili, pa jure za njim. On mamuza besno.
Za petama su njemu. Sada, pak, o Titinije!
Zarobiše ga!
Siđi, ne gledaj više!
O, avaj mene, sinjeg kukavca, da doživim na svoje oči
da gledam gde robe najboljeg mi druga!
Pristupi, momče!
Zakletvu tebi uzeo sam ja kad te u Parti beh zarobio
pa potom ti život darovao, da ćeš da činiš
sve što ikada naredio ti budem. Sad iskupi zakletvu tu.
Slobodu darujem ti. Pa mačem što Cezarevu utrobu probi,
grudi mi pretraži. Ne zastaj da odgovaraš.
Lati se drške! Povedi mač.
Iskupi zakletvu!
Gde je? - Živ je i zdrav Brut, o Oktavije. I nikad neće,
to zacelo znaj, protivnik živog Bruta uhvatiti.
Drž’te, zemljaci, glave uspravno još!
Ostaci jadni prijatelja mojih na ovoj predahnimo steni.
Još si moćan ti, Julije Cezare. Tvoj duh još svetom luta...
i naše mačeve okreće u lične nam utrobe.
Počuj me, Klite.
Ja zar, gospodaru? To ni za celi božji svet.
Onda ni reči. - Pre bih ubio sebe.
Priđi na reč, Volumnije.
Šta želi gospodar moj?
Po noći mi se dvaput javio Cezarev duh.
Kod Sarda prvi put, i prošle noći tu, na polju bojnom
ispred Filipi. Znam da mi je sudnji došao čas.
Ne tako, gospodaru. - Da, Volumnije, to znam zacelo.
I sam vidiš kako teku stvari. Do provalije dogura nas dušman.
Dostojnije je tu skočiti sam, no čekati i biti gurnut u nju.
Volumnije! Besmo školski drugovi.
Za ljubav tog prijateljstva, molim te,
pridrži balčak mača mog da se na mač nabodem.
Nije to usluga prijateljska, gospodaru.
Beži, gospodaru! Tu već čekanja nije.
Zbogom da ste mi. I ti, Volumnije.
Ja sam, zemljaci, presrećan što nisam celog svog veka
našao čoveka koji mi ne bi bio veran.
Meni doneće slave ovaj kobni dan toliko kol’ko Antoniju
i Oktaviju pobedom hudom ne može pasti nikada u deo.
Sad svima zbogom. Jezik Brutov bezmalo je povest svu ispričao
života njegovoga. Noć je pala na moje oči.
Kosti, čiji napor sav beše dosad da me do trenutka
ovog dovedu, odmora sad traže.
Ostani pored gospodara svog, Stratone, ja te molim.
Ti si momče valjano. Ima iskre časnosti u tvom srcu.
Mač pridrži taj, i ne gledaj dok ja naletim na njeg’.
Jel' hoćeš, Stratone?
Prvo mi ruku svoju daj.
A sada, gospodaru, zbogom, srećan put. - Zbogom, dobri moj.
Sada se uspokoji, Cezare.
Ni izdaleka tako rado tebe ne ubih k’o što ubijam sebe.
Da mu se pogreb, sa počastima svim po obredima obavi onako
kako to svojom zasluži vrlinom. Neka mu noćas u mom šatoru
počiva trup i nek mu se dužne počasti sve k’o ratniku odadu.
Izdvajao se ovaj Rimljanin od svih ostalih plemenitošću.
Zaverenici drugi svi behu vođeni zavišću prema Cezaru.
Jedino on iz časnih pobuda, radi opšteg dobra njima priđe.
Život mu beše primeran i čedan. A duhovne su crte njegove
složene bile tako da bi mogla priroda da kaže celom svetu,
To je bio čovek.
Obrada za WebRip: suadnovic